Hej alla ni som följer oss live och välkomna till
dagens pressträff.
På pressträffen medverkar äldre och socialförsäkringsminister Anna Tenje och utredare
Gunilla Malmborg.
Under pressträffen kommer en PowerPoint presentation att visas.
Efter pressträffen kommer PowerPoint presentationen och sändningen att finnas tillgänglig
på regeringens webbplats regeringen.se.
Sådär, kära vänner, varmt välkommen till den här pressträffen!
Vid min sida har jag Gunilla Malmborg, som har varit
utredare för regeringen för den utredning som regeringen utsåg för
ungefär ett drygt ett år sedan som handlar om
ett stärkt stöd för anhöriga.
Utredningen har haft i uppdrag att analysera och föreslå ett
individanpassat stöd till anhöriga som består i två delar.
Det handlar dels om stöd till anhöriga vuxna och det
handlar om anhöriga som är barn.
I Sverige finns det ungefär 1,3 miljoner anhöriga, och för de
allra flesta så är det såklart väldigt givande och berikande
att hjälpa och stödja en närstående.
Men för flera av dem så är det också förknippat
med mycket oro, stor stress och stora påfrestningar. Och anhörigas
situation,
det handlar helt enkelt om att lösa en folkhälsofråga.
För det är så att var fjärde anhörig blir också
själv sjuk och därför är det synnerligen viktigt att samhället
finns till del för att kunna stödja och se till
att den anhöriga inte själv drabbas på grund av sjukdom
eller drabbas av sjukdom på grund av alltför stora påfrestningar.
Det är också så att det är ofta kvinnor som
är anhöriga, och därmed i högre grad också drabbas av
sjukdom själva.
De stödinsatser som finns idag är inte alltid anpassade efter
de anhörigas individuella behov, och stödet kan i vissa fall
faktiskt helt utebli.
Det stöd som erbjuds till anhöriga är inte heller jämlikt
över hela landet, eller är inte heller jämlikt fördelat över
olika grupper.
Anhörigfrågorna har varit prioriterade för regeringen hela tiden och finns
också med i Tidöavtalet och där framgår det tydligt att
anhörigstödet behöver stärkas.
Med de orden Gunilla, så lämnar jag över ordet till
dig, och ska få lyssna till vad utredningen
kommit fram till.
Tack så mycket. Och jag tänker börja med att visa
uppdraget, som i och för sig ministern redan har
berättat lite om, men jag gör det ändå.
Och tack för förtroendet att få leda den här utredningen.
Vårt uppdrag kan sammanfattas i.
Det här är alltså vårt uppdrag.
Det kan sammanfattas i tre punkter.
Kort.
Jag tänker gå in på ett område i taget och
den första frågan handlar om en kontaktperson.
Finns det behov av en kontaktperson för vissa anhöriga och
i så fall för vilka?
Och det här handlar ju om anhöriga som vårdar eller
stödjer någon närstående som är allvarligt eller långvarigt sjuk.
Den andra frågan handlar om hur stödet till barn ska
förbättras.
Och det kommer jag att förklara mer när jag kommer
in på den frågan.
På den punkten vad det innebär.
Stöd till barn som är anhöriga.
Och för det tredje så handlar det om finns det
behov av en nationell anhöriglinje?
För att utreda det här så har vi på olika
sätt fått ta del av hur anhöriga har det, hur
de ser på sin situation och vilka behov man har.
Vi har haft kontakt med organisationer, patient, intresseorganisationer som engagerar
anhöriga och stödjer anhöriga.
Och kommuner och regioner som har ett ansvar här.
Och med statliga myndigheter, med olika nätverk av professioner och
även med forskning.
I den mån så att det finns det.
Och det gäller både när det gäller barn och vuxna.
Och då är frågan då den första punkten.
Finns det behov av en kontaktperson?
Och.
Det var precis som ministern också sa, så att hjälpa
en närstående som är långvarigt sjuk eller eller allvarligt sjuk.
Det är ju någonting som som en situation som många
av oss har erfarenhet av helt enkelt, och situationerna under
längre eller kortare perioder av livet.
Men erfarenheterna man har som anhörig kan ju vara väldigt
olika.
Det kan vara något berikande och positivt och någonting som
fördjupar en relation.
Men det kan också vara påfrestande.
Det kan orsaka både fysiska och psykiska problem.
Det bästa stödet för anhöriga kan jag säga, det är
att insatserna från hälso-och sjukvården och socialtjänsten fungerar för
den som är närstående, för den som är sjuk.
Och då slipper ju anhöriga ta allt ansvar och de
slipper onödig oro och onödig stress.
Det är också viktigt att verksamheterna har ett anhörigperspektiv. Och
att ha ett anhörigperspektiv
det innebär att man tar hänsyn till anhörigas behov.
Att man av att få information och vara delaktiga
i den närståendes situation.
Att anhörigas insatser blir synliga.
Att man ser vad anhöriga gör och att man uppmärksammar
anhörigas egna behov av stöd.
Så många anhöriga behöver information.
Det kan handla om information om vilka insatser som finns
att tillgå och vart man kan vända sig.
Information om sjukdom, om en behandling för sjukdomen, vägledning och
var man kan vända sig.
Hur ser olika myndigheters olika ansvar ut.
Vad finns det för stödinsatser att få.
En del behöver någon att prata med om sin situation,
för den kan upplevas som känslomässigt påfrestande många gånger, och
då behöver
en del anhöriga också avlastning och avlösning.
Så då är frågan.
Hur ser stödet ut?
Vi har utrett hur
stödet till anhöriga ser ut och där har ju socialtjänsten
ett uttalat ansvar idag för att ge stöd till anhöriga.
Det finns anhörigstöd i de flesta kommuner.
Det finns anhörigkonsulenter eller motsvarande.
Det finns goda exempel, men också brister som vi påpekar
här.
Det varierar i innehåll och omfattning.
Stödet når inte alla grupper.
Om man är yrkesverksam och jobbar på dagarna.
Så kanske man inte får tillgång till eller vara med
i någon anhöriggrupp eller annat som kommunerna erbjuder. Vissa har svårare
och svårare att få stöd än andra, och det brister
i flexibilitet och individanpassning.
Det här gäller både det som man säger, det direkta
stödet till anhöriga, det vill säga att jag ska få
rätt information, att jag ska få vägledning.
Och det gäller det som vi brukar säga indirekt, det
vill säga hemtjänst, dagverksamhet för för den som är sjuk.
Regionerna har till skillnad från kommunerna inte en uttalad skyldighet
i lag att ge stöd till anhörig.
Men det finns bestämmelse i patientlagen som berör just närstående
och de flesta tycker att det är viktigt.
Anhöriga är också en resurs i vården.
Det är viktigt att utnyttja anhöriga och deras kunskap
och deras erfarenhet i en situation.
Men anhöriga generellt efterfrågar mer information från sjukvården.
De vill att verksamheterna i hälso och sjukvården tar hänsyn
till deras situation när den närstående får vård och behandling.
Vår uppfattning är att det ser olika ut mellan olika
vårdområden.
Det inom till exempel vissa områden som palliativ vård, rehabilitering,
psykiatri och även inom cancervården för att nämna några exempel.
Där finns det goda exempel på att man tar med
anhöriga tidigt.
Anhöriga kan få utbildning och anhöriga kan få hjälp att
att hantera svåra situationer.
Och sist men absolut inte minst, så är det så
att en stor del av stödet till anhöriga erbjuds av
civilsamhället.
Olika föreningar och intresseorganisationer engagerar anhöriga och ge stöd till
anhöriga.
Det gäller inte minst den här stödlinjen som jag ska
återkomma till.
Nu ska vi se.
Vi har också.
Då vill jag också säga att vi har tittat på
när det gäller
anhörigas behov och när det gäller hur situationen ser ut.
Så har vi tittat på en rad och också det
att vi ska utreda frågan.
Om en kontaktperson förstås.
Olika funktioner och kontaktpersoner som finns idag och som är
avsedda att stödja patienten eller den som har insatser från
socialtjänsten.
Man kan få en fast omsorgskontakt.
Man kan få en fast vårdkontakt.
Det finns personliga ombud och många yrkesgrupper
i hälso och sjukvården och socialtjänsten har ju ett ansvar
för att vården fungerar.
Och för att samordna och för att samverka.
Om det fungerar, då avlastas ju anhöriga i stor utsträckning.
Sen har vi också haft kontakt med och tittat på
verksamheter ute i landet som vi har inspirerats av.
Vi har sett till exempel inom demensvården att det finns
verksamheter där både socialtjänsten och hälso och sjukvården samverkar och
ger både de som patienter eller de som är sjuka
och anhöriga, ett brett stöd där man kan få allt
från diagnostik och insatser tidigt till juridik, för att nämna
ett brett spektrum.
Sen finns det också verksamheter med koordinatorer för föräldrar
till barn med funktionsnedsättningar som uppskattas mycket av föräldrarna.
Men det kan ni läsa mer om i betänkandet, där
vi beskriver lite olika verksamheter som vi har sett och
som vi inte har översatt, men som man kan inspireras
av. Så det finns sammantaget en rad förbättringsområden när det
gäller stödet till anhöriga.
Det finns många frågor som har koppling till stöd
till anhöriga.
Men den konkreta frågan som vi har haft, eller som
vi har haft att utreda, handlar om behovet av en
kontaktperson och där ser vi att det finns behov av
ett mer individuellt stöd för vissa som har en besvärlig
situation för vissa anhöriga.
Och det är den frågan som vi har i uppdrag
att utreda.
Då går jag över till våra förslag här.
Och då är det så att inom ramen för det
stöd och det ansvar som kommunerna har idag när det
gäller stöd till anhöriga, så ska de vara skyldiga, enligt
vårt förslag, att erbjuda en anhörigkontakt och anhörigkontakten,
det är alltså en kontaktperson.
Anhörigkontakten ska erbjudas personer som har ett särskilt behov av
stöd och som vårdar och stödjer en närstående som är
långvarigt sjuk, äldre eller har en funktionsnedsättning.
Inom ramen för det ansvar man har idag ska man
kunna få en kontaktperson om man har särskilda behov.
Vi föreslår också att kommunens nuvarande skyldighet att erbjuda anhöriga
stöd förtydligas, så att det slås fast i lagen att
anhöriga.
Förutom avlösning och avlastning, som är väldigt viktigt och många
behöver, så ska man få ett direkt stöd som anhörig
i form av information till mig och vägledning till mig.
Något mer om anhörigkontakten kan jag säga.
Det ska vara som vi tänker, ett individuellt, ett individinriktat, personligt
utformat stöd för vissa anhöriga.
Det har inte nödvändigtvis ett samband med vilken diagnos som
deras närstående har eller något sjukdomstillstånd.
Utan det fokuserar framförallt på anhörigas
egna behov.
Sen är det förstås så att vissa sjukdomstillstånd som
demenssjukdomar, barn som är svårt sjuka, personer med psykiska sjukdomar,
som har svårt att ta tillvara på sina egna intressen
och sina rättigheter.
Det kan medföra en väldigt tung och komplex situation för
anhöriga.
Men anhöriga är olika, de har olika förutsättningar.
Det kan handla om den egna hälsan. Det kan handla
om vilken förmåga man har att navigera i ett vårdlandskap
med många aktörer och veta vart man ska vända sig.
Och det kan ju vara så att allting vänds upp
och ner, därför att någon i familjen plötsligt blir allvarligt
sjuk och att man behöver hjälp att reda ut och
få överblick och reda ut sin situation.
Så någon att ringa till, någon som man kan få
ett stödjande samtal av.
Någon som kan ta initiativ till möten med andra aktörer.
Någon som lyfter fram anhörigas egna behov.
Det här stödet kan se olika ut därför att det
är anpassat till den enskilde anhöriga.
Men syftet är att den anhörige själv ska få
hjälp att hantera sin situation.
Så vi tycker att kommunen är bäst lämpad att ansvara
för den här insatsen.
De har redan ett ansvar idag.
Det finns anhörigkonsulenter på eller motsvarande på många håll i
landet och en del jobbar redan på det här sättet.
Men på det här sättet skapar vi ett erbjudande som
ska gälla överallt.
Nu tänker jag gå över till något helt annat, nämligen
punkt två.
Det handlar om barn som är anhöriga.
Och barn som är anhöriga.
Det är barn som lever det vi menar med det.
Det är barn som lever med föräldrar eller andra närstående
familjemedlemmar som är sjuka eller har allvarliga svårigheter.
När en förälder brottas med svårigheter, som till exempel
en allvarlig fysisk eller psykisk sjukdom eller ett skadligt bruk
och beroende, då påverkas naturligtvis barnen.
Men det är ett brett område.
Det kan vara olika situationer som vi menar.
Det kan vara situationer som skiftar i allvar.
Behovet av stöd till barnet är olika och till föräldrarna
ser olika ut.
Det kan handla om en kurator i vården som pratar
med ett oroligt barn vars föräldrar blivit allvarligt sjuk, eller
pratar med den andre föräldern om hur man kan prata
med barnet.
Men det kan också.
Det handlar också om situationer där barn far illa.
De far illa av att leva i en familj med
allvarliga svårigheter, och då kan de behöva både stöd och
skydd.
Vi har pratat med barn som lever i utsatta situationer.
De berättar att de påverkas negativt av det här.
Hur att att barnen får ta ett orimligt stort ansvar
hemma.
Att de får många negativa känslor av oro och skam
och skuld och ensamhet.
Forskning visar också tydligt att konsekvenserna för de här barnen
kan bli allvarliga när de växer upp.
Det påverkar både hälsan och utvecklingen och skolgången.
Barnen löper risk att få egna sociala problem.
Och för att förebygga det här så måste man komma
in tidigt.
Och hur ser stödet ut från samhället.
Stödet från samhället är inte tillräckligt tillgängligt säger de
barn som vi har pratat med.
Vuxna ser inte alltid hur barnen har det i skolan
till exempel.
Skolan är en viktig plats och för många barn kan
skolan vara räddningen.
Många har också kontakt med civilsamhället och föreningar som
erbjuder barn samtalskontakter, samtalsgrupper och stödlinjer.
Vi ger fler exempel på hur man jobbar i betänkandet
också, vilka metoder man använder och som finns runt om
i landet.
Socialnämnden har här ett omfattande ansvar för barns trygghet och
många har också kontakt med socialtjänstens individ och familjeomsorg.
Men barnen är inte målgrupp för kommunernas anhörigstöd, och det
varierar också i vilken utsträckning kommunerna verkligen når barnen som
är anhöriga.
Det finns ju verksamheter i kommunen för vuxna som riktar
sig till vuxna, där man inte alltid uppmärksammar att det
finns barn.
Inom hälso och sjukvården har man ju en.
Där har man ju lagstadgad skyldighet att beakta barns behov
av råd och stöd om någon förälder har
allvarliga svårigheter.
Men den bestämmelsen har funnits i 15 år och den
har trots det enligt vår bedömning och uppfattning, inte fått
fullt genomslag.
Det finns goda exempel, till exempel inom psykiatrin, där man
har en större kunskap och där man där man liksom
förstår vikten av att stödja patienterna som föräldrar och patienternas
barn.
Men inom alla vårdområden så är det inte lika självklart.
Och många pekar på att det saknas styrning.
Det saknas interna rutiner och resurser.
Nu kommer jag över till våra förslag.
När det gäller barn som anhöriga.
Och då föreslår vi en ny bestämmelse i socialtjänstlagen.
Socialtjänsten har, som jag sa alldeles nyss, ett omfattande ansvar
för barns trygghet.
Den här bestämmelsen i socialtjänstlagen är ett förtydligande och innebär
ett komplement till det som de bestämmelser som redan finns
och innebär att barn som anhöriga ska få stöd och
hjälp om de behöver det.
En ny bestämmelse, vilket vi tror bör bidra till att
det är fler barn som uppmärksammas tidigt.
Det andra förslaget är en ändring i hälso och sjukvårdslagen
som har, som jag nyss sa, har ett ansvar.
Och den bestämmelsen förtydligas på flera sätt.
Men det jag vill peka på nu, som är nytt
speciellt, är att skyldigheten utvidgas till att gälla syskon till
sjuka barn.
Vi ser att det finns ett behov.
Det har framförts väldigt ofta inom ramen för vår utredning.
Utöver de här lagförslagen så lämnar vi en rad förslag
som handlar om att öka kunskaperna och förmågan att använda
kunskaperna och förmågan att uppmärksamma barn som anhöriga i socialtjänsten,
i hälso och sjukvården, i skolan, i elevhälsan.
Och då har vi föreslagit uppdrag till Socialstyrelsen, till Myndigheten
för vård och omsorgsanalys och till Nationellt kompetenscentrum anhöriga.
Och vi gör också en del andra bedömningar.
Men jag vill ändå säga att det saknas inte kunskap.
Det finns kunskap, men det gäller att använda den kunskap
som finns och det tar ju en del av de
här uppdragen också sikte på.
Det gäller att ta på sig de här glasögonen och
se de barn som befinner sig i den här situationen,
för de vill bli sedda.
Det här handlar om barn som anhöriga.
Och nu går jag över till det sista området i
utredningen som vi har.
Och det handlar om behovet av en,
en ny stödlinje för anhöriga, en nationell.
Det finns ett sådant behov, det vill säga då
handlar det om en stödlinje som anhöriga ska kunna nå
dygnet runt och ställa sina frågor och få stöd.
Och där konstaterar vi att det finns en rad stödlinjer,
varav de allra flesta drivs av det civila samhället.
De är oftast inriktade på en diagnos eller en situation.
Och anhöriga
de ringer ofta dit därför att om man har en
anhörig som har cancer, då ringer man cancerlinjen.
Och har man en anhörig som har ett skadligt bruk
och beroende, då kontaktar man alkohollinjen.
Och barn ringer de välkända stödlinjer som Bris bland annat
har.
Så vår bedömning är att det inte är ändamålsenligt att
inrätta en ny nationell stödlinje. Utan vi tycker att det
är mer ändamålsenligt och stötta de befintliga stödlinjer som finns
för att anhöriga ska kunna få hjälp och kunna få
svar på sina frågor.
Vi tycker också att det kan vara ett väldigt komplex.
Det är ett komplext uppdrag så som vi tänker. Om
man ska kunna bemanna en nationell stödlinje som ska kunna
svara på alla de frågor som en anhörig kan ha
i olika situationer, olika sjukdomar som man vill prata om.
Och det finns många olika frågor man kan ha som
handlar om juridik och ekonomi och vart man ska vända
sig och så vidare.
Så det är ett ganska komplext uppdrag om man ska
bemanna en sådan linje.
Som ska kunna svara på allt och kunna göra det
dygnet runt.
Så.
Därför så föreslår vi i stället, därför att det finns
ett informationsbehov och anhöriga behöver verkligen få överblick över den
information som finns.
Och de behöver veta hur de hittar den relevanta informationen,
just det som passar mig.
Men då tycker vi att en informationsportal skulle kunna vara
en bra lösning här.
Där som en ingång där man kan hitta all information
som man kan behöva som anhörig.
Och där bedömer vi att 1177 skulle vara en lämplig
väg för en sådan portal.
De har ju både kompetens och teknik och 1177 är
ju välkänt för de för de flesta.
Det kan ju finnas andra sätt så vi har inte
hunnit riktigt ända fram där.
Utan vi föreslår ett uppdrag till en myndighet för att
se hur man kan utreda det här vidare.
Då kommer jag till min sista bild och det handlar
om konsekvenser av förslagen.
Vi ser att att effekterna är positiva, såväl för
vuxna som för barn.
Barn som anhöriga kommer att uppmärksammas i ett tidigare skede.
Eftersom det ofta handlar om barn i riskzonen så är
det här ett förebyggande arbete.
Det minskar risken för att barn begår brott eller blir
indragna i brott.
Vuxna anhöriga kan få ett mer individuellt utformat stöd, vilket
är bra för deras hälsa och livskvalitet.
Och generellt så tror vi att de här förslagen bidrar
till att anhörigstödet blir mer likvärdigt över landet.
Förslagen innebär ökade utgifter i kommunerna.
Kostnaderna för anhörigkontakten har vi beräknat till 250 miljoner som ska
gå till kommunerna enligt finansieringsprincipen.
Och när det gäller syskon till barn som är sjuka
så har vi räknat med att det kostar 50 miljoner som
ska fördelas till regionerna.
Vi bedömer sammanfattningsvis att förslagen är samhällsekonomiskt lönsamma på grund
av färre sjukskrivningar på grund av ökade skatteintäkter.
Och det allra sist vill säga är att stöd
till anhöriga är en förebyggande insats som lönar sig.
Och därmed så tackar jag för mig och det finns
en länk till betänkandet där.
Härligt Gunilla!
Stort tack för detta!
Tänk att jag tar emot den här.
Stort tack för ett väl utfört arbete!
Ett stort tack även till kansliet för det arbete som
har gjorts.
Mycket intressanta förslag måste jag säga.
Detta är ju en prioriterad fråga för regeringen och finns
ju också med som sagt i Tidöavtalet.
Så det här ska jag läsa och beakta väl.
Och det här kommer nu
givetvis
förslagen från utredningen kommer ju i sedvanlig ordning att beredas
i regeringskansliet.
Men ett stort tack för detta arbete.
Tack!
Vi går direkt till enskilda.